UTSÅLT
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
9 OKTOBER 2014
Tack ska ni ha, New York. Herrejävlar.
Det här är Madison Square Garden. Herregud.
Vrid upp belysningen lite.
Låt oss se allihop en stund. Vrid upp belysningen.
Tack. Tack, alla ni 12 000
huvudsakligen vita människor som kommit ikväll. Jag...
Visst, det finns minoriteter också. Jag skojade bara.
Jag tillhör en minoritetsgrupp, och jag är...
Jag tillhör första generationen i min familj som är född i USA.
Några fler här som tillhör första generationen? Klappa.
Visst var det otroligt det som våra föräldrar gjorde?
De kom till det här landet.
De kände inte nån
och kunde inte språket, men de löste det.
Oerhört modigt gjort.
Vi tackar dem inte nog för det.
Det borde vi göra, för det var otroligt
av era familjemedlemmar
att bara säga:
"Vet du vad? Åt helvete med Kina! Vi sticker. Kom igen.
Vi sticker härifrån. Jag är less på den här byn. Vi drar.
Vi åker till Amerika. Jag har sett foton på nätet, det verkar grymt.
Vi flyttar. Vi flyttar."
Visst hade de idioter till vänner
som sa: "Ni kan inte flytta till Amerika.
Ni känner ingen där. Ni kan inte språket.
Vad ska ni jobba med?"
"Vet inte. Det löser vi.
I värsta fall lagar vi mat som vi säljer till de vita, okej?"
"Du har ju magisterexamen i kemi. Du kan inte laga mat."
"De vet inte hur kinesisk mat smakar!
Jag lägger kyckling i en låda med orange sås och serverar dem."
"Vad ska du kalla rätten? Orange kyckling?"
"Ja! Det kanske jag gör.
Eller kanske Nummer 36. Vi får se!"
Rätt otroligt, va?
Alla de där berättelserna är otroliga.
Helt otroligt. Jag hör invandrare berätta:
"Jag kom till Brooklyn med 20 dollar på fickan."
Enastående.
Är vår generation lika fantastisk? Knappast.
Vi är inte lika bra som våra föräldrar.
Vi skulle inte fixa det där.
Tänk er om jag skickades till Brooklyn med 20 dollar på fickan.
Redan första dan skulle jag säga: "Åh nej, pengarna är slut!
Jag köpte för mycket färskpressad juice!
Jag får flytta tillbaka."
"Hej, pappa. Jag återvänder till Indien.
Det funkade inte här.
Jag investerade dumdristigt i juice."
De har berättat lite grann om sina svårigheter.
De flyttade till South Carolina. De valde att... Ja!
De försökte hitta ett ställe som kombinerade rasism...
och usla kommunala skolor...
och de sa: "South Carolina!
Det är mitt i det här helt onödiga Venndiagrammet.
Vi gör det!"
De har berättat lite grann.
Mamma har berättat
att första dagen i Amerika var hennes livs läskigaste.
Jag sa: "Oj, hur menar du då?"
Hon sa: "Jag kände ingen här.
Jag var långt från släkt och vänner.
Jag kände knappt din far."
Äktenskapet var arrangerat.
Hon hade känt honom en vecka.
Det är sant.
Hon kom hit och satt här i en liten tom lägenhet.
Hon visste inte vad hon skulle göra. Hon kände sig rädd.
Jag sa: "Vad gjorde du första dagen?"
"Vad skulle jag göra?
Jag var ensam, din far arbetade hela dagarna.
Jag bara satt på soffan och grät."
Jag sa: "Vad sorgligt. Hur kom du ur det där?"
Hon sa: "Det var ett sånt där tillfälle
då man måste vara tapper och lösa det.
Känner du aldrig så, Aziz, att du är väldigt rädd,
men vet att du måste vara tapper och lösa det?"
Jag sa...
"Nej!
Mitt liv är superlätt, för ni löste svårigheterna.
Så... jag har det jävligt lätt."
Jag har inget svårt att berätta för mina barn.
Vad blir min historia?
"Min son, en gång när jag flög mellan New York och LA...
dog min ipad."
Han lär säga: "Skit på dig, pappa. Vi teleporterar till Mars!"
Pappa har berättat om sina svårigheter.
Pappa är läkare.
Han sa att det var väldigt svårt när han kom hit,
för sjukhuschefen var rasist, så han fick inga patienter.
Alla patienter skickades till en annan läkare, tre timmar bort.
Jag sa: "Taskigt. Hur löste du det?"
Han sa: "Sjukhuschefen blev sjuk, i magsmärtor."
Pappa är magläkare.
Han kallade på far. Han sa: "Skicka hit indiern.
Jag vill inte åka tre timmar."
Mamma sa: "Gå inte dit.
Han är rasist. Du får inga patienter. Varför gå dit?"
Pappa sa: "Jo, jag går dit.
Vi måste sätta oss över det här."
Så pappa började behandla mannen.
Sen tog han död på honom med gift.
Och då blev pappa sjukhuschef.
Så måste man göra som invandrare! Ta hand om skiten!
Döda några rasistsvin om så krävs.
Hur många... Klappa om ni inte äter kött.
Nån här som inte äter kött? Klappa i så fall.
Klappa om ni inte äter kött på grund av en otäck dokumentär
eller bok om köttindustrin.
Klappa om det är så.
Några stycken.
Klappa om ni bara råkat se det där,
en video från en uppfödningsfabrik, eller läst nåt otäckt om matindustrin.
Klappa om ni har sett det.
Det är många.
Klappa om ni har sett det
och tänkt: "Herregud, vad vidrigt.
Vad grymt och omänskligt.
Regeringen måste verkligen reglera köttindustrin.
Det är oförlåtligt.
Regeringen måste verkligen reglera köttindustrin.
Men under tiden... måste jag fortsätta äta kött.
För jag vill inte vara hungrig."
Visst är det frustrerande?
Ingen vill ju stödja sånt där. Men vet ni vad problemet är?
Sallader måste höja ribban.
Sallader ger inte allt de har.
Grönsaker ger inte allt de har.
Om mat vore en basketmatch skulle kött utklassa alla.
Kött bara: "Revbensspjäll!
Stekt kyckling!
Biff!"
Medan grönsakerna bara:
"Vill nån ha lite blomkål?
Vad sägs om sockerärtor?
Gillar nån brysselkål?"
"Ja, jag tar brysselkålen och lindar in dem i bacon!"
Så mäktigt är kött, eller hur?
Man känner lukten av bacon och säger:
"Steker du bacon? Är det bacon du steker?
Du har inte en bit över som jag kan få äta? Har..."
Ingen har nånsin sagt:
"Är det morötter du ångar? Är det... Är det morötter...
Jag kände lukten av ångan från rummet intill.
Är det broccoli och blomkål? Lagar du en mix?
Lagar du en satans mix av ångkokta grönsaker?
Säg inte att det där är brunt ris!
Brunt ris!
Du måste ge mig en tallrik nu!"
Även om man inte äter kött, utan bara grönsaker,
vet ni vad det valet innebär? Det finns sjuka grejer i den branschen med,
som barnarbete och annat.
Hur kan det alltid finnas alla grönsaker?
Alla grönsaker finns alltid att köpa.
De säger ju aldrig i affären:
"Vi har ingen sparris. De växer inte nu."
Nej. Allt finns, alltid,
för om det inte växer här växer det i Sydamerika.
Där gapar en man med svärd åt små barn:
Dígame, dígame! Plocka sparrisen! Plocka! Plocka!
Folk i Amerika behöver äta den
och se om det får deras kiss att lukta konstigt!"
Googla aldrig för att se hur sånt ni konsumerar blir till.
Googla det aldrig, för det är alltid en besvikelse.
Jag brukade köpa apelsinjuicen Simply OJ,
för jag är korkad och ser ord som "simple" och "natural"
och tänker: "Uppenbarligen
står det nån farmor och pressar apelsiner i en hink,
som hon sen häller i en liten flaska."
Så gick det till i ungefär tre månader,
innan Coca-Cola köpte företaget.
De skar halsen av gumman.
Och nu står ett gäng asiatiska ungar och runkar på ett bananskal,
och det är Simply OJ.
Nåt åt det hållet. Jag minns inte...
detaljerna, men...
nåt åt det hållet.
Allt! Ägg! Vet ni hur man får ägg?
Så här får man fram ägg.
Man tar fram två olika genetiskt modifierade kycklingar.
Den ena är äggläggare.
Den lägger bara ägg.
Och den andra typen är en gödkyckling.
Den kycklingen pumpar de full av hormoner
så att den får stora bröst och ben, och den används för att ätas.
Jag läste det och tänkte: "Vad händer med han-äggläggarna?"
De tjänar inget syfte.
De kan inte lägga ägg.
De kan inte ätas. Vad händer?
De blir mördade! På galna sätt.
De tar alla han-äggläggare
och slänger dem i en stor flismaskin.
Eller så läggs de i en stor platsbehållare,
locket sätts på, och så kvävs de till döds.
Det är hemskt. Ingen av oss gillar sånt.
Vi skulle alla kryssa "nej" i den rutan.
Men problemet är
att den infon, det materialet,
inte har setts i rätt sammanhang
för att uppbåda den massprotest
som skulle leda till förändring.
Nu finns det bara i okända dokumentärer eller böcker.
Men tänk om det fanns i ett annat sammanhang.
Tänk om ett filmteam från CNN gjorde en razzia hemma hos Ja Rule,
och de såg en stor plastbehållare
där han kvävde kycklingar till döds.
Då skulle vi säga: "Ditt monster! Vad gör du?"
Och han skulle säga: "Förlåt, jag ville bara ha ägg!
Jag tvingades till en etisk kompromiss till fördel för ekonomiska ändamål!
Det är mord!"
Jag erkänner, när jag skrev det skämtet
tänkte jag: "Kommer folk att minnas Ja Rule?"
Vad fånigt av mig!
De som inte känner till Ja...
Han hade några märkliga hitlåtar för några år sen, då...
varje låt följde en konstig formel
där en kvinna med vacker stämma,
som Jennifer Lopez eller Ashanti,
sjöng själva hooken.
Sen kom Ja in och lät som
nån som blev knivhuggen i magen genom ett magsår.
Alla låtar lät så här...
R-U-L-E
Vilket är mitt satans namn?
R-U-L-E
Vad gör jag här?
Jag tror att jag måste dra det här på en pratshow,
för när man gör sånt på en pratshow
kontaktas man alltid av personen i fråga.
Jag måste göra det
bara för att en dag få det där suveräna samtalet: "Aziz?"
-"Ja. Vem är det?" -"Ja Rule, baby!
Jag såg hur du integrerade mig
i det där om uppfödningen och äggindustrin!
Jag hade ingen aning! Jag äter aldrig mer kött!
Vet du var jag hittar mer litteratur i ämnet?
Info om hur man anpassar sig till livet som vegan eller vegetarian?
Skicka hit det!"
Snart börjar Ja bli riktigt passionerad i frågan.
Han börjar filma sig själv.
"Miljontals kycklingar lever dagligen i små burar,
stora som pappersbitar.
De skiter på varann i de där sjukdomsbenägna fabrikerna.
Det är köttet vi äter! Det är köttet våra barn äter!
De som tycker att regeringen borde reglera köttindustrin,
Holla, holla!"
Om ni bara visste hur lång tid det har tagit mig
att hitta rätt ståupp-material för att illustrera
min frustration inför köttindustrin...
och min klanderfria Ja Rule-imitation...
då skulle ni förstå min kamp.
MÄN
Vet ni vad jag nyligen insåg?
Skumma typer finns överallt.
Och det finns så många fler av dem än jag anade.
Det suger, för kvinnor måste ständigt oroa sig för skumma typer.
Det är orättvist, eftersom män aldrig oroar sig för skumma kvinnor.
Män bekymrar sig inte över skumma kvinnor. Det sker inte.
Två killar har aldrig
promenerat ensamma i parken och...
-"Vi borde skynda oss lite." -"Varför?"
"Jag tror att kvinnan bakom trädet onanerar mot oss!"
"Herregud! Ska vi ta en taxi? Ska vi bara fortsätta springa?"
Inga killar har nånsin ställts inför det dilemmat.
Ingen kille har berättat en sån här historia.
"Jag var på en klubb och satt för mig själv.
Då ville en skum kvinna bjuda på en drink. Men jag sa: 'Det är bra.'
'Kom igen.' 'Nej.'
Hon sa: 'Låt mig bjuda på en drink!' Jag sa: 'Okej.'
Så hon köpte en drink åt mig och jag smakade artigt, sen sa hon...
'Vilka schysta pungkulor du har.
Vad sägs om att jag suger på de godingarna lite senare?'
Jag sa: 'Nu räcker det.'
Och hon sa: 'Men du dricker drinken!
Du dricker drinken!
Jag får inte suga på dina kulor, men du dricker drinken!
Du dricker drinken!
Du är ju sjuk!
Tjejer, vi drar härifrån! Killarna här är knäppa!'"
Ingen kille har en sån berättelse.
Ingen kille har nånsin kommit rusande hem till kompisen i panik:
"Jag visste inte vart jag skulle gå!
Det är sjukt!
Jag är jätteskraj! Herregud!
Jag promenerade längs Third Avenue
när en kvinna drog fram sin mutta framför mig.
Och så började hon jaga mig och säga: 'Vill du röra den?'"
Ingen kille har en sån historia.
Alla kvinnor här har åtminstone tre såna historier.
Jag lovar, det är sant.
Det finns skumma killar överallt.
De finns på nätet. De älskar verkligen nätet!
Där kan de verkligen visa upp sig.
Det är en anmärkningsvärd skillnad
på hur män och kvinnor behandlas på nätet.
Säg att jag som kille tweetar nåt i stil med:
"Jag har en show i Phoenix. Köp biljetter!"
Jag kanske får ett taskigt tweet av en kille:
"Jaså? Jag kommer aldrig till Phoenix, för du suger!
Ja, nu fick han allt!"
Men en kvinnas elaka tweet är annorlunda.
Tweetar hon:
"Jag har en show i Phoenix. Köp biljetter",
blir elaka tweetet: "Jaså? Istället för att åka till Phoenix
kan du väl komma till Buffalo och suga min task?
Ja! Där fick hon allt!
Nu kollar vi på Transformers igen!"
Inga kvinnor trakasserar mig så. Kvinnor trakasserar inte killar så.
Jag får inga såna tweet. Inga kvinnor skriver så här:
"Hörru, Aziz, du slickar säkert bra!
Ja! Slicka min fitta, Aziz! Slicka min fitta, Aziz!"
Inga kvinnor skriver: "Du, Aziz, jag vill ta ditt huvud
och trycka in det mellan mina tuttar tills skägget lossnar. Ja!"
Inga kvinnor säger så.
Inga kvinnor säger: "Aziz, släpper du en ny ståupp-show?
Jag släpper in dina fingrar i min fitta istället.
Fingerpulla mig, Aziz! Fingerpulla mig, Aziz!
Nu kollar vi Dirty Dancing på Blu-ray!"
Inga kvinnor säger så,
för kvinnor gör i allmänhet inte såna korkade saker.
Sånt sysslar de inte med.
Män gör ständigt såna grejer. Det är så korkat.
Jag gjorde en show med en kvinnlig komiker.
Det första som hände när hon kom upp på scenen
var att en idiot längst fram skrek: "Ta av den!"
Om du är kille, skrik aldrig: "Ta av den!"
Såvida inte kvinnan har satt en tarantella eller en skorpion på din axel,
finns det inget skäl att skrika: "Ta av den!"
Jag har sett killar skrika "Ta av den" på strippklubbar!
Hon har ju en dansrutin.
Hon försöker reta dig, din puckade jävel!
Skulle du föredra att hon kommer ut helt naken?
En annan grej...
En annan grej som skumma killar gör...
är att förfölja kvinnor.
Är ni med?
De ser en kvinna och tänker: "Okej."
Och så förföljer de henne under en väldigt lång tid.
Skrämmande.
Upp med handen alla kvinnor
som har förföljts av en skum kille.
Upp med händerna! Högt upp!
Se bara hur många händer som är uppräckta.
Alldeles för många. Sånt borde inte få hända.
En kvinna blev till slut av med killen
genom att gå in i en djuraffär dit man måste bli insläppt.
Jag vet inte riktigt varför djuraffären behövde sån säkerhet...
men...
hon gick in och sa: "En skum kille förföljer mig. Släpp inte in honom."
De sa: "Okej." Sen väntade hon tills han gått.
Jag frågade hur lång tid det tog, och hon sa: "45 minuter."
45 minuter av hennes dag försvann för att slemhögen förföljde henne.
Gud! Men jag fattar, man måste vara säker.
Snubbarna är galna.
De kanske följer en ända hem.
Vilket är drömscenariot om man är en slemhög som gör så?
Vad sker i bästa fall?
Vad tror man ska hända?
Att kvinnan når dörren,
vänder sig om och säger: "Nå?
Ska du bara stå där?
Eller ska du komma in och knulla mig?"
Det händer aldrig.
Det händer aldrig!
Chansen är större att en tornado blåser kvinnan mot din penis,
än att du ska lyckas förföra en kvinna så, ditt jävla slemmo.
Men vad kan man göra på riktigt?
En kvinna berättade en cool historia.
En gång när en skum kille förföljde henne
såg hon en annan kille som hon tyckte såg schyst ut,
och hon sa: "Kan du låtsas vara min pojkvän?
En skum typ förföljer mig.
Kan du låtsas vara min pojkvän?" Och det gjorde han.
Det hjälpte henne, skummisen försvann.
Jag sa: "Vad coolt."
Hon litade på att den andra killen skulle vara en bra medmänniska.
Och det var han, han hjälpte henne.
Om nån kvinna skulle säga:
"Kan du låtsas vara min pojkvän?"
Då skulle jag helt klart göra det.
Jag skulle säga: "Jag fixar det! Vad gäller det?"
"En skum typ förföljer mig."
-"Var är han?" -"Bakom oss."
"Helvete! Han är verkligen skum.
Och han är rätt stor.
Ska vi inte ha ett öppet förhållande?
Skojar bara. Jag fixar det."
"Vad ska du göra?"
"Jag ska spöa skiten ur killen!"
-"Jaså?" -"Ja.
Men först har jag ett ärende."
-"Vadå?" -"Jag ska köpa en hund.
Vi går till djuraffären och väntar i ungefär trekvart."
Klappa om ni är i ett förhållande just nu.
Vet ni vad jag gillar med folk i förhållanden?
Jag älskar hur de berättar historien om hur de träffades.
Ni fattar, va? Det är ett specifikt berättande...
"...och vi har varit ihop ända sen dess."
Ett kul sätt att berätta en historia, va?
Men det är orättvist
att frustrerade singlar inte kan berätta sina historier på samma sätt.
Deras historier är ju mer igenkännbara.
Jag hör gärna en kvinna berätta en sån här historia.
"Rachel tjatade: 'Kom och ta ett glas. Kom och ta ett glas.'
Jag sa: 'Inte ikväll.' Hon sa: 'Du går aldrig ut.
Hur ska du då träffa nån?' Jag sa: 'Okej då!'
Vi kom till baren och där satt en söt kille.
Han satt själv och drack whisky.
Rachel sa: 'Gå och prata med honom.'
Jag sa: 'Jag säger inget.'
Hon sa: 'Om inte du gör det, gör jag det istället.'
Så jag sa: 'Okej.' Och så gick jag dit...
och sa: 'Hej, väntar du på nån?'
Och han sa: 'Ja, på min flickvän.'
Så jag satte mig igen...
och jag har inte sett honom sen dess!"
Den historien känner vi alla igen, eller hur?
Eller en sån här...
"Bryan sa: 'Kom igen, en bar till, ett ställe till.' Jag sa:
'Jag är trött, jag går hem.
Klockan är 03.45 på morgonen. Jag går hem.'
Han sa: 'Nej, nej. Stället har öppet sent.
Där finns alltid tjejer.
Man vet aldrig. Man vet aldrig. Man vet aldrig.'
Jag sa: 'Okej då.'
Så vi gick till baren och den var stängd.
Det var väl dåligt med folk. Så var det med det."
Eller en sån här historia...
"Jag och hon har alltid stått varann nära,
men det händer inget.
Vi har aldrig varit ihop. Bara vänner.
Men en kväll var vi ute.
Hon hade precis gjort slut med pojkvännen, och vi tog några glas.
Sen började vi flörta.
Sen började det bli fysiskt.
Och snart var vi hemma hos mig och hade sex.
Det var riktigt fantastiskt sex som hade förträngts i åratal.
Det kändes bara rätt, helt enkelt.
Men plötsligt såg hon på mig och sa:
'Jag tycker inte att vi ska göra det här!'
Så...
jag drog ut min penis.
Och vi somnade.
Och det har nu varit spänt mellan oss i...
Det blir ett år i augusti."
Såna historier känner vi igen.
Det är svårt att ha ett förhållande, hårt arbete.
Men det är ännu svårare att vara singel, särskilt nu.
Det är en märklig och frustrerande tid att vara singel.
Jag gillar tanken på att vara singel, i teorin.
Vad innebär det? Man träffar olika människor.
Man lär känna dem och får kontakt.
Det kanske blir seriöst.
Det låter bra. Det är jag med på.
Men så är det inte att vara singel längre, utan så här är det.
"Kul att träffas. Vi kanske kan ses nån gång."
"Ja, det låter bra. Vi hörs."
"Hur är det? Ska vi ta några glas ikväll?"
"Ja, jag är i området med vänner."
"Bra. Vi kommer snart."
-"Längtar. Kanon." -"Okej. Hej då."
"Hur är det? Vi är snart framme."
"Fan, vi stack precis."
Varför? Varför har ni gått?
Vad oförskämt och taskigt.
Du bjöd dit mig och sen stack du innan jag kom dit.
"Ses kanske imorrn."
"Bra. Messar sen så bestämmer vi nåt."
"Hur är det? Ska vi gå ut ikväll som vi sa?"
"Drack för mycket igår. Stannar hemma ikväll."
Så sa vi inte igår!
Vill du ha en utskrift av samtalet?
Det är bara att skrolla uppåt på mobilen.
"Vi kanske kan ses på torsdag."
"Ja. Messar, så bestämmer vi nåt."
"Hur är det? Det är torsdag, ska vi ses ikväll?"
Så är det att vara singel nu.
All den där dyngan...
Ofta måste man hantera den.
Det är som att vara sekreterare för en riktigt sketen organisation...
och försöka boka in de mest korkade sakerna med de mest opålitliga typerna.
Den här opålitligheten
beror inte på dejtandet.
Det är ett symptom på ett större problem vi alla har.
Vi tillhör alla de oförskämdaste, opålitligaste människorna nånsin.
Om man lever just nu och har en mobil
är man en oförskämd och taskig person.
Har nån här försökt planera nåt med nån de senaste åren? Har ni det?
Det är oerhört frustrerande.
Vad händer när man frågar nån om man ska göra nåt nuförtiden?
Så här: "Hej, ska vi göra den där roliga grejen?"
"Kanske. Kanske, jag kan försöka. Vi får se, men..."
Kanske, kanske, kanske.
Ingen vill förbinda sig till nåt,
för de är livrädda att nåt bättre ska komma upp.
Det är så oförskämt. Varför gör vi så?
För att vi också tillhör den minst ensamma generationen,
den minst isolerade generationen.
Förr var det en stor grej att få träffa kompisarna.
Inte nuförtiden, för vi är alltid i kontakt med våra kompisar.
På jobbet eller i skolan,
man messar alltid, mejlar och skämtar.
Så det är ingen stor grej när man ses på riktigt.
Nu är det så här: "Vad kul att ses.
Jag hade en galen semester."
"Jag vet, jag såg bilderna. Låt mig vara."
Så var det inte förr.
Förr var det stort att träffa kompisarna.
Föreställ er hur det var för 40 år sen. Tänk hur det var då.
Hur det kunde vara en torsdagskväll.
Man sitter där hemma alldeles ensam,
i sin trästol...
och äter en burk vita bönor.
Man har ingenting.
Man är inte uppkopplad. Ingen underhållning.
"Jag kanske ska lyssna på musik."
Men bara musiken man äger,
eller så väntar man på att favoritlåten ska spelas i radio,
och sen tar man en kassett och springer dit.
"Jag missade början!"
Man kanske stannade hemma och såg på film.
Okej, vad blir det?
Ensam hemma, Jurassic Park eller Välkommen Mrs. Doubtfire?
Det är allt man har. Man har inget!
Och sen, i hörnet av rummet,
har man den enda kopplingen till omvärlden.
Den fasta telefonen.
Hade man tur ringde den plötsligt och man bara:
"Herregud. Herregud. Herregud.
Vem är det?
Tack för att du ringer, Phil.
Vad vill du göra?
Låter bra! Vi ses kl. 20.00."
Och då var man på plats kl. 20.00.
Och Phil var också där kl. 20.00.
Om Phil inte hade kommit kl. 20.15
tänkte man: "Åh, gud! Phil är död.
Phil har dött!
Vi skulle se Polisskolan, och nu är han död!"
Det var det enda schysta sättet man avbokade på förr.
Man var tvungen att dö.
Vad gör ens taskiga vänner nu?
De ringer med en timmes varsel.
"Hej, jag känner mig rätt trött.
Så jag tror att jag stannar hemma ikväll."
"Är du trött?
Vadå, har du kroppsarbetat?
Har du byggt hus åt behövande? Eller..."
"Nej, jag har gjort en sån där nätenkät
som avgör vilken rollfigur man är i en viss tv-serie.
Jag har gjort ungefär sju stycken, så jag är rätt trött.
Jag är så trött att jag inte känner för att köra nånstans."
Hallå! Är du för trött för att köra?
Bilen rör sig. Du behöver inte göra nåt, bara sitta där.
Det är väl ingen ursäkt?
Har du nyligen köpt ett Familjen Flinta-fordon
som man måste springa med?
Jag tror inte det.
Så nu, när man planerar nåt, måste man komma ihåg hur opålitliga folk är.
Det måste man ha i åtanke.
Man får ändra sin metod.
Tittar man på min mobil en söndag när jag vill ha nån att äta brunch med
så ser jag ut som en psykopat:
"Ska vi äta brunch?
Hej, ska vi... Hej, ska vi... Hej, ska vi... Hej, ska vi..."
Och det är en konstig lista, från min bästa vän
till den sketnaste person jag är beredd att äta pannkakor med.
Man jag fattar.
Jag förstår varför vi är så här.
Vi har alla samma mardröm. Ni vet vilken.
Att ni förbinder er att göra det där med Phil.
Man kommer dit: "Vad kul att jag kom, Phil.
Nu kan vi uppdatera oss om varann."
Sen får man samtalet.
"Polarn, var är du? Biggie och Tupac fejkade sin död.
De ska uppträda nu. Jag har en extra biljett. Var är du?"
"Jag är på landet och plockar äpplen med Phil!"
Den mardrömmen har alla.
Och så tror jag att det finns en ny grej, nämligen att vi alltid vill ha det bästa.
Vi vill göra det som är bäst och roligast.
Vi vill köpa det bästa.
Vi har många alternativ,
och all information som finns att tillgå om vi söker lite.
Klart vi vill ha det bästa. Varför inte?
Ofta är det användbart.
Jag har kunnat fatta en del informerade beslut.
Men vid en viss punkt blir det väl ett hinder?
Nu har det blivit så
att innan jag tar ett beslut
så måste jag googla för att vara säker på att inte sjabbla.
Fattar ni? Nyss skulle jag köpa en tandborste.
Innan jag visste ordet av hade jag googlat
"Bästa tandborsten".
Just det, jag ska köpa den bästa tandborsten.
Varför behöver jag det?
Alla slumpmässigt valda tandborstar har funkat bra.
Vad är jag rädd för nu?
Har ni nånsin träffat nån utan tänder och frågat vad som hänt?
"Jag köpte fel tandborste. Jag borde ha kollat upp det."
Och när man tar den mentaliteten
till dejting-världen blir det galet. Riktigt galet.
Ni som är gifta eller har långa förhållanden
anar inte hur det är därute just nu.
Allt har förändrats.
Ta singelns mest grundläggande problem,
att man gillar nån som inte gillar en.
Eller det motsatta.
Förr i tiden brukade det vara rätt obekvämt.
Ett obehagligt samtal.
Det var nåt man måste hantera.
Vad gör folk nu?
Om man inte gillar nån? Låtsas då vara upptagen för evigt.
Så gör folk nu. De låtsas vara upptagna för evigt.
Sen utövar de ett märkligt psykologiskt experiment:
"Hur mycket hopp har personen?
Hur många gånger måste jag låtsas vara upptagen innan han inser
att så här många schemakrockar är en statistisk omöjlighet,
och att nåt annat pågår?"
Jag tror inte att det är elakt menat.
Ni försöker nog inte avsiktligt såra nån.
Vilka är alternativen?
Man kan tiga och svara med tystnad.
Eller så kan man vara ärlig.
De är de tre alternativen.
Klappa om ni låtsas vara upptagna. Klappa om ni gör så.
Okej.
Det är nog även min grej.
Klappa om ni tiger, om ni svarar med tystnad.
Okej, och slutligen, klappa om ni är ärliga mot folk.
Okej. Låt oss anta att det motsatta gäller
och nån försöker hantera dig.
Hur skulle ni vilja att de hanterade det hela?
Klappa om ni vill att de låtsas vara upptagna.
Okej.
Klappa om ni föredrar att de tiger, att de svarar med tystnad.
Varför i helvete föredrar man det?
Det här är hypotetiskt.
Varför föredrar ni det? Gillar ni förvirring?
Inget bra sätt att göra enkäter på.
Jag borde inte håna folk för vissa svar.
Jag ber om ursäkt.
Och slutligen, klappa om ni föredrar att de är ärliga mot er.
Jag tillhör nog också det lägret.
Minsann. Resultatet är ganska uppenbart, inte sant?
Vi är alla taskiga.
När vi har med andra att göra
låtsas vi vara upptagna, eller så säger vi inget.
När folk ska hantera oss tänker vi:
"Varför måste folk spela ett spel?
Kan vi inte istället vara ärliga mot varandra?"
Och en annan sak, vi säger att vi föredrar ärlighet, jag med,
men kan vi verkligen hantera ärligheten?
En kvinna sa: "Jag är ärlig mot folk. Jag går rakt på sak."
Jag sa: "Okej. Om jag bjöd ut dig, och du inte ville, vad skulle du säga?"
Hon sa: "Att jag inte vill äta middag med dig."
Å ena sidan är det ju snällt.
Inget spel, man vet precis var man står. Inget tidsslöseri.
Men å andra sidan,
kan man föreställa sig att få det sms:et?
"Vill du äta middag nån gång?"
"Jag vill inte äta med dig."
Herrejävlar! Är du nån slags demon?
Det var det elakaste och kallaste nån nånsin har sagt till mig.
Jag är en människa. Jag har känslor.
Jag är bara en medmänniska som ville äta med dig
och lära känna dig bättre.
Är det en sån hemsk situation?
Jag frågade bara: "Vill du ha gratis mat?"
Och du säger: "Inte om du ska närvara.
Har du ett presentkort så går jag med min vän."
Jag vet inte vad som är att föredra.
Det är svårt.
Men tystnad är nog det värsta.
Tystnad känns som det oförskämdaste och fegaste sättet att hantera det på.
Och det är det som sårar den andra mest.
Vi har alla utsatts för det. Det är bara värst.
Det värsta är när man träffar nån som man verkligen gillar
och känner en koppling till.
Ni fattar. När man träffar personen...
"Åh, gud. Det där kände vi båda.
Inga spel den här gången. En djup koppling.
Inga spel. Djup koppling.
Inga spel...
Djup koppling."
Första messet är självsäkert.
"Ingen fara, det är klappat och klart.
Slå in det, stoppa det i påsen, skriv mitt namn på,
för det är avklarat."
20 minuter senare - inget svar.
"Hon är säkert bara jätteupptagen,
och snart..."
Tre timmar senare: "Helvete!
Jag hade för många utropstecken i messet!
Vad tänkte jag på?
Jag skulle ha skrivit 'Hej' med två 'J' istället för tre.
Så korkat!"
Tre timmar tidigare.
Man kollar semesterresor på Orbitz.
Man planerar födelsedagar, semestrar, ett helt liv tillsammans.
Och nu är allt borta, utan att man har en aning om varför.
Det är då folk börjar bli galna.
För förr då man var i en sån situation
då nån inte ringde tillbaka, kom man tids nog över det.
Det man inte ser, glömmer man.
Problemet är nu att
vi inte tillåter oss lyxen att kunna glömma.
För vad händer nu i en sån situation?
Då blir vi detektiver och börjar forska.
Facebook, Twitter, Instagram.
"Nu ska vi se allt som den jäveln gör
istället för att messa mig.
GPS på skärm två!
Instagram på skärm tre!
Låt oss se vad de tittar på nu!"
Det är brutalt att göra så mot sig själv.
Man ska inte göra så, eftersom man är i en sån sårbar sits.
Man gör sig sårbar. Man liksom...
Jag gillar dig baby Du gillar mig
Så känns det för tjejer och killar i den situationen.
De bara väntar på att nåt ska lugna dem lite.
Men istället får de inget.
Man läser saker på nätet:
"Äter glass och tittar på Dexter. Hashtag, jag behöver en man."
"Va? Jag bjöd ju nyss ut dig! Du vet att jag följer dig!
Jag läser det här.
Hur ondskefull får man vara?"
Det känns som ett område
där vi alla kan vara lite mer omtänksamma.
För varje gång nån bjuder ut någon,
oavsett om det är en kille som bjuder ut en tjej, eller tvärtom,
så ger den personen dig en stor komplimang.
De säger:
"Av de oändligt många saker som jag skulle kunna göra med min tid,
så vill jag umgås med dig,
för att du är speciell.
Jag vill lära känna dig bättre och se om vi har nåt."
Det är väldigt snällt att säga så.
Det borde man respektera lite.
Så undvik att lägga upp fåniga bilder och så.
Så behandlade man inte folk för 20-30 år sen.
Om nån bjöd ut en då
och man inte ville,
skulle man inte skicka paket.
"Här är några foton av mig och kompisarna på stranden.
Här är ett foto av en hundvalp på gatan.
Här är foton av mig och en kille.
Om jag knullar honom?
Kanske. Det kan du fundera på under några timmar."
Så är det.
Alla singlar här
har nån version av den smörjan i sin mobil.
Klappa om ni är singel och har träffat nån de senaste dagarna,
eller veckan, som ni messar med.
Klappa om ni är i den situationen.
Gör mig en tjänst om ni är i den situationen.
Ta fram era mobiler
och skrolla till det allra första sms:et ni utbytte med personen.
Och när ni kommer till det allra första sms:et,
kom då fram till scenen, längs gången här.
Seså, ta fram era mobiler
och skrolla till första sms:et, när ni har gjort det
ska ni komma fram till scenen, framför herrn här.
Är du vid första sms:et?
Hur länge sen träffade du personen i fråga?
2 september.
Låt oss se vad som pågick då.
Så... han skickade första sms:et.
Han skickade det på tisdagen, den 2 september, kl. 23.26.
Märklig tid att skicka ett första sms på.
Han skriver: "Hej, Ashley... det är Chris."
Han sa sitt efternamn,
men det avslöjar jag inte, i fall han skulle bli mördad.
"Hej, Ashley..."
Jag gillar punkterna. "Hej, Ashley...
Det är Chris. Det var kul att... Det var..."
Det började så snyggt.
"Hej, Ashley... det är Chris."
Han skriver: "Det var kul att hängde med dig."
Chris, stavningskoll!
"Det var kul att..." Nu ändras hans röst efter det där.
Förut: "Hej, Ashley, det är Chris."
Nu är det: "Hej, Ashley, det är Chris.
Det var kul att hängde med dig på BM.
Hoppas du återhämtar dig snart. Vi tar en kaffe nån gång."
Sen svarade du nästa dag kl. 13.05, då skriver du:
"Hej!
Skönt att du överlevde. Är på väg till Soho House med Erica.
Jag är också ledig efter sex imorgon, eller på fredag eftermiddag."
Du måste verkligen gilla honom!
Vem fan...
Vem fan gör sig så här tillgänglig?
Om Dalai Lama sa: "Jag skulle vilja dricka te nån gång, Aziz."
Då skulle jag säga: "Vi får höras nästa vecka, Dalai Lama."
Sen skickar han ett sms
på torsdagen kl. 11.55, där han skriver:
"Jag trodde att vi skulle ses på Marquee igår kväll."
Och sen försöker han skicka...
Ursäkta, men ställena låter så sjabbiga.
Förlåt mig.
Jag ska inte vara dömande, men...
Han skriver ju inte: "Jag trodde att vi skulle ses på MoMA-utställningen."
Utan: "Varför var du inte på klubben? Det var skumfest!"
Och sen... messar ni varann fram och tillbaka. Ni dricker kaffe.
Drack ni kaffe?
-Ja. -Hur var det?
-Hade du kul? -Det var okej.
Var det okej?
Låt oss se hur det låter just nu.
Igår, kl. 21.44.
"Vad missade vi på Marquee igår kväll?"
För tusan, Ashley, gå till bättre ställen.
Slösa inte bort din tid på såna sketna klubbar.
Nej då, det är lugnt.
Sen skriver han: "Är det dit du ska ikväll?"
Och du skriver: "Jag är på väg för att se Aziz på MSG."
Och han skriver: "Jaha... Ha så kul."
Ashley, jag talar nog för alla här när jag säger:
"Åt helvete med honom."
Tack för att du lät oss ta del av det där.
Så där är det.
Det är sånt alla måste stå ut med nu.
När man träffar nån måste man syssla med sånt.
Jag var länge i den världen.
Det kan vara kul, men också frustrerande.
Nu är jag i en annan värld. Jag är i ett förhållande.
Och det...
Gör inte så där. Klappa inte.
Det är så oförskämt mot alla singlar här.
När jag sa att jag är singel,
klappade ingen, ingen sa nåt.
Ingen skrek: "Ge järnet, Aziz! Knulla alla, nu har du chansen!"
Båda är kul. Både singel och förhållanden.
Båda är kul, okej?
Men nu är jag i ett förhållande, som går jättebra.
Det är rätt nytt, bara drygt ett år.
Pratar man med folk i längre förhållanden
säger de: "Herregud. De första åren är magiska.
Ta vara på dem, de är fantastiska."
Det är konstigt att vara i en magisk zon.
Man vet ju att magin snart förändras.
Fattar ni? Just nu är det galet.
Just nu...
Sist jag var i New York var det en snöstorm.
Jag klev rakt ner i en slaskpöl och foten blev genomblöt.
Direkt skickade jag henne ett sms.
Jag skrev: "Du vet hur det känns, dagar som de här,
när man kliver ner i en slaskpöl och foten blir genomblöt?
Varje sekund jag är med dig känns som raka motsatsen."
Visst, det kanske är lite sliskigt,
men jag vill att ni ska veta var jag befinner mig.
Men det är märkligt att veta att sms:et tids nog kommer att förändras.
Ni i långa förhållanden, visst ändras det sms:et tids nog?
Blir det inte till slut: "Helvete! Jag klev i en slaskpöl.
Måste vi äta middag med dina vänner?
Kan du säga att jag dog i en svävar-olycka?
Jag vill inte träffa dem igen.
Varför är vi alltid med mina vänner?
För att de är bättre människor!"
Men jag hoppas att vi lyckas hålla fast vid en del av kärleken med tidens gång.
För den är helt otrolig. Det är härligt att få såna sms.
Hon skrev i ett sms en gång: "Du får mig att känna mig hemma.
Även om vi bor på hotell, känns det som hemma för att jag är med dig.
När jag vaknar och ser ditt ansikte minns jag att jag är hemma.
Det är ett av skälen till att jag älskar dig så."
Det skickade hon när jag avlägsnade mig i fem minuter för att gå och skita.
Fattar ni hur härligt det är att sitta och skita
och samtidigt läsa ett sånt sms?
Avfallet lämnade min kropp medan kärleken kom in.
Det var... en underbar känsla.
Visste ni att det finns två typer av kärlek?
Ja, det är sant.
Det finns passionskärlek och vänskapskärlek.
Passionskärlek är den galna kärlek man känner i början,
och man är helt tokig. Man bara...
Sen lugnar den sig
och förvandlas till vänskapskärlek, vilket inte är sämre, bara annorlunda.
Det är mindre intensivt, lite trist, men jag fattar varför vi har två typer.
Man kan inte ha den galna kärleken hela livet,
för då skulle inte samhället fungera.
Vi skulle bara sitta hemma och stirra på varann...
Och gatorna skulle vara fulla av hemlösa barn som åt skräp
och red på stora djur. Jag fattar.
Därför finns det två typer.
Men först tänkte jag:
"Vore det inte intressant med den galna typen ett tag?
Hur skulle det vara?"
Istället för att ha ett enda långt förhållande
skulle man ha flera kortare.
Ens graf över kärlek och lycka skulle vara så här...
Men den grafen klarar man nog inte.
Jag har försökt, och jag har sett vänner försöka.
Visst, det är kul ett tag,
men tids nog blir den grafen märklig.
Till slut blir grafen så här...
"Fan! Jag och killarna ska ut ikväll!
Baren lär bli grym. Baren lär bli grym.
Herregud, vad många snygga tjejer.
Den tjejen gillar mig. Vi ska gå hem tillsammans.
Ja, vi har sex.
Ja, jag kommer! Jag kommer! Jag kommer!
Jag kommer! Jag kom!
Det här känns tomt, det här känns...
Jag måste ut ur det här!
Det här känns tomt, det här känns tomt.
Okej, okej, okej! Jag kom ut. Jag kom ut.
Jag har ätit brunch. Jag har ätit brunch.
Jag dricker vatten. Jag dricker kokosnötsvatten.
Jag återfuktas.
Ja, jag återfuktas.
Jag är redo att ge mig ut igen.
Kväll två, jag och killarna ska ut ikväll!
Baren lär bli grym.
Okej, ingen är ute ikväll. Okej...
En lugnare situation.
Killarna och jag tänker dricka oss fulla.
Vi skäms inte.
Okej, det känns lite skumt.
Vi tar lite tacos.
Tacos är supergott."
Man vaknar nästa morgon:
"Usch! Varför åt jag tre quesadillas och en skål flingor?
Det var onödigt.
Nåja...
Jag lägger mig igen. Jag mår skit och...
Det är kul att snacka med de snygga tjejerna,
men ärligt talat önskar jag...
att jag hade nån som jag brydde mig om, som jag kunde hålla om.
Men det har jag inte. Så...
istället runkar jag och går till sängs."
Nu provar jag relationsgrafen.
Men relationsgrafen är också åt helvete.
Om man tar den traditionella definitionen av en lyckad relation
och gör en graf av den, då blir den också åt helvete.
Så här ser grafen ut.
Man träffar personen:
"Herregud, de här erfarenheterna är fantastiska!
Vissa erfarenheter är tjatiga.
Men jag älskar personen så.
Vi ska gifta oss! Ja! Vi ska gifta oss!
Vi firar bröllop med alla vänner,
det är så kul, helt otroligt!
Jag är en make, jag har en fru. Herregud, det är så...
Herregud, vi har fått barn!
Gud, vad svårt det är!
Gud, det är det svåraste jag nånsin gjort.
Herregud! Herregud! Okej, okej, okej!
Barnet går och pratar och säger saker. Fantastiskt.
Jag har aldrig varit stoltare i hela mitt liv.
Herregud, vi fick ett barn till! Herregud, vi fick ett barn till!
Varför slutade vi med preventivmedel? Vad korkat!
Varför skulle det bli lättare andra gången?
Det är inte alls jämförbart!
Nu har vi två förbaskade människor samtidigt!
Så mycket jobbigare!
Vi måste... Gud, vi måste betala för allt!
Hur har man råd med barn?
De måste gå på en bra förskola.
Vad fan är en bra förskola? De sjunger ju bara!
Hur misslyckas man med det?
Okej, okej, okej, de kom in på en bra förskola.
De kom in på en bra förskola.
Nu är de i grundskolan.
De ritar och sånt, det är rätt coolt.
Nu är de tonåringar.
Ungarna är skithögar! Jag hatar dem!
Jag vill att de dör! Jag vill att de dör!
Jag vill att hela familjen dör!
Egentligen inte.
Jag vill känna hur det känns
att mörda alla jag lever med.
Det kan jag inte göra.
Nu går de i high school.
Bra, de är i high school, lite äldre,
vi kan umgås. Åh, herregud.
Nån av dem kanske har sex. Han kanske tar droger,
jag måste avlyssna mobilen och hålla koll på honom.
Det här är mitt liv nu.
Jag måste läsa dyngan varje dag.
'Vad händer?' 'Inget.
Ska vi hänga sen?' 'Kanske.' 'Jaha...'
Köp lite gräs, så att jag inte bara slösar bort min tid.
Okej, okej! En av dem ska till college.
Han har åkt. Fan, den andra åker nu.
Båda är borta. Nu är det bara vi igen.
Vi tillbringar tid tillsammans.
Vi har återfunnit vår passionerade kärlek!
Äntligen kan vi resa jorden runt!
Jag är för trött för att resa jorden runt.
Vi tar det lugnt istället.
Vi tar det lugnt här hemma. Bra.
Hela huset för oss själva. Skönt.
Det är bra, lite tråkigt, men bra.
Vi behöver inte jobba. Det är lugnt.
Ungarna kommer på besök ibland. Det är bra.
Okej. Herregud, min fru är sjuk.
Åh nej, min fru är sjuk. Åh nej, min fru har gått bort.
Herregud, nu är jag ensam. Så ensam.
Herregud, nu är jag också sjuk. Jag är också sjuk.
Jag kan inte ens gå. Kan inte ens gå.
Jag har gått hela livet, nu kan jag inte ens gå.
Men nu får jag en elektrisk rullstol!
Jag ska köra den jäveln överallt!"
New York, tack ska ni ha!
Tack igen för att ni kom hit. Det uppskattas.
Nu kan ni sätta er. Tack ska ni ha.
En allvarlig fråga.
Har nån här sett ett spöke?
Jag älskar spökhistorier.
Nån berättade en läskig spökhistoria för mig och min tjej
om en liten pojke.
Den var så otäck, och hon blir jätterädd för spöken.
Så ibland när vi ligger och sover
väcker jag henne mitt i natten och säger:
"Hörru, hörru, gumman...
vad gör den där lilla pojken där?"
Hon avskyr det!
Men jag älskar det.
Jag gör det jämt.
Men en dag skulle jag verkligen vilja...
Det här är nåt som...
Det kanske är för sjukt, men...
Hon är en jättesnäll människa.
Om jag behöver dricka mitt i natten säger hon: "Jag hämtar."
Jag säger: "Det gör jag."
Men tänk om jag en natt säger: "Ja, kan du gå och hämta det?"
Och sen går hon nerför trappan, och hon är helt ovetande om...
att jag har hyrt in en liten pojke.
Han har på sig gammaldags kläder,
och så fort hon kommer ner säger han:
"Mamma, var har du varit?"
Jag vill så gärna göra det!
Men jag kan inte.
Jag har tänkt efter. Det finns tre skäl till att det inte går.
Ett, jag vill aldrig skrämma nån så illa.
Det är ju fruktansvärt.
Två, om jag gjorde det
skulle jag leva i evig skräck
för vad hon skulle hitta på för att ge igen.
För jag är rätt säker på att hon inte skulle låta det passera.
Och tre, det här är nog det viktigaste skälet,
hon skulle mörda pojken.
Den lille pojken är så gott som död.
Så det går nog inte.
Och så är jag en snäll pojkvän.
Hon har aldrig blivit arg på mig för nåt.
Den enda gången hon var lite sur
var när jag flög från New York till Nya Zeeland.
Jag skulle bli borta ett tag och gå på bröllop.
Jag ringde från planet
innan vi startat. Det gick till röstbrevlåda,
så jag messade: "Hej.
Ville prata innan flyget startar."
Hon messade tillbaka och skrev: "Jag ringde för fyra timmar sen."
Hon var uppenbarligen ledsen, för hon hade inkluderat
emojien med indiern med en pistol vid huvudet.
Det var en ledtråd.
Jag ringde upp och sa: "Vad var det där?
Varför gör du så? Vad har jag gjort?"
Hon sa: "Jag ringde för fyra timmar sen."
Jag sa: "Jag var upptagen med att packa,
jag visste att jag skulle hinna ringa på planet.
Därför väntade jag."
Hon sa: "Var du upptagen?
Jag såg på din väns Instagram
att han lagt upp bilder på dig
när du tog Polaroidbilder vid poolen.
Om du hinner hänga vid poolen
och leka med din Polaroidkamera, så hinner du ringa tillbaka till mig."
Jag sa: "Okej, förlåt."
Och en vecka senare.
Det var Alla hjärtans dag. Jag hade gjort allt romantiskt.
Det var dags för oss att utväxla gåvor.
Jag hade en inslagen present till henne, och jag sa:
"Minns du för en vecka sen, när du var ledsen
för att jag inte ringde när jag hängde vid poolen
och lekte med en Polaroidkamera?
Anledningen till det
var att jag hade köpt en gammal Polaroidkamera
som jag ville vara säker på fungerade innan du fick den.
Här är din present."
Fan ta dig!
Och hon hade jättedåligt samvete,
vilket var den bästa Alla hjärtans dags-gåva jag nånsin fått.
New York, tack ska ni ha!
Det var grymt.
Tack än en gång för att ni kom.
Tack, jag uppskattar det verkligen. Det var fantastiskt. Tack!
Godkväll!
Det här är mina föräldrar.
Tack än en gång. Godnatt.